Концептуалізація соціального капіталу як чинника сталого розвитку - Кравченко, С. А.; Стецишин, В. Т.; Петрик, С. В.; Гудзь, А. О. (Академічні візії, 2025)
У статті здійснено концептуалізацію соціального капіталу як системоутворювального чинника сталого розвитку в умовах глибоких соціальних трансформацій, зумовлених війною, інституційною кризою та потребою стратегічного переосмислення парадигм національного поступу. Обґрунтовано, що соціальний капітал є не лише індикатором якості соціального середовища, а й активним ресурсом, здатним формувати стійкість суспільства до екзогенних і ендогенних викликів, слугуючи основою для міжособистісної довіри, горизонтальної солідарності, інституційної взаємодії та громадянської участі. У межах дослідження здійснено порівняльний аналіз провідних наукових підходів до визначення сутності соціального капіталу, що охоплюють як соціологічні, так і економічні, політичні та культурологічні школи. Виявлено їх евристичний потенціал та обмеження, які стали основою для дослідження структурно-функціональної моделі соціального капіталу. У статті окреслено логіку взаємозв’язку між соціальним капіталом і сталим розвитком, засновану на ролі довіри, норм взаємності, практик солідарності та спільного управління в досягненні соціальної справедливості, економічної ефективності та екологічної відповідальності. Аргументовано, що в умовах кризи соціальний капітал виконує функцію альтернативної інфраструктури стійкості, мобілізуючи приховані резерви суспільства та компенсуючи дефіцити формалізованих механізмів державного управління. Окрему увагу приділено українському контексту, в якому соціальний капітал виявляється як чинник виживання, взаємодії та оновлення, особливо в умовах повоєнної відбудови. У статті запропоновано підходи до інституціалізації соціального капіталу як стратегічного ресурсу державної політики сталого розвитку, з урахуванням принципів децентралізації, участі, прозорості та взаємопідтримки поколінь. Результати дослідження дозволяють розглядати соціальний капітал як критично важливу категорію для переосмислення моделі національного розвитку, що ґрунтується на цінностях довіри, співдії та спільної відповідальності.