Міжособистісна комунікація студентів факультетів мистецтв: семіотично-аксіологічний підхід - Мимрик, Михайло Романович (Академічні візії, 2024)
У статті розглянуто проблему міжособистсної комунікації студентів факультетів мистецтв з позиції семіотично-аксіологічного підходу. Цей важливий підхід дозволяє зосередитися на виявленні художніх смислів і явищ шляхом вивчення і розуміння музичної мови, також на пошуку, знаходженні та репродукуванні ціннісних орієнтирів студентами факультетів мистецтв у процесі формування їх музично-виконавської комунікативності. Семіотична складова у даному підході дозволяє розглянути поле аналізу та сферу застосування різних понять студентами факультетів мистецтв, зокрема таких як музична (мистецька) мова, текст і контекст. Аксіологічна складова більшою мірою розглядає художній твір як певну комбінацію стимулів, які самі по собі ще не є цілісною смисловою структурою, натомість художній образ, розміщений у творі, містить ціннісні аспекти, які завжди є його серцевиною і потребують інтерпретації. Також аксіологічна сфера відображає систему ціннісних життєвих і мистецьких уподобань, переконань і тих позицій, які знаходяться у процесі інтеріоризації. З такого ракурсу розгляду проблеми слід враховувати той факт, що музичний текст, пов’язаний із знаками, які своїми сполученнями і комбінаціями утворюють певний мистецький феномен, надає можливості існування твору у поточному часі у згорнутій формі, на відміну від розгорнутої форми, тобто безпосередньо в момент звучання. Іншими словами це певне явище у закодованому вигляді стає фактичним семіотичним еквівалентом смислоутворюючої енергії переживання/існування. У процесі комунікації такий семіотичний еквівалент вимагає від студентів факультетів мистецтв здатності до художньої реконструкції ціннісної моделі творів, що буде відрізнятися своїм емоційним насиченням, тоді як пізнавальні моделі спонукатимуть до домінування раціональності у навчанні. Узагальнено дві стратегії комунікації сенсів у контексті насичення смислами художніх образів. Перша із них: вживання (спонукання до бачення фрагментів життя або певної події очима самого автора і переживання того, що він пережив); друга – відсторонення (оголення смислових зв’язків). Саме вибір другої стратегії спирається на трансляцію семантичного поля музичної мови, де закріпленими є смисли і значення. Також, слід ураховувати, що одні й ті самі елементи можуть містити ще і символічне навантаження, тому в комунікації можуть бути присутні три різновиди символіки, а саме умовні, випадкові та універсальні характеристики зв’язків.